HIRMUL ON SUURED SILMAD
Ära oled mind tüüdanud, must petis. Häbematu õgard! Ela, kuidas saad!
Kes sina selline oled?
Olen siberi kõuts, vägilaste tõust!
Kasukas must, vurrud kui türklasel just!
Aga nimi on mul Kotofei Ivanovitð.
Ja sina oled?
Mina olen rebane Lizaveta, isanimega Patrikejevna.
Ehmusid? Ära vaidlegi vastu!
Kust sa selle said?
Suur, must, vurrudega!
Silmad nagu alustassid, küüned kui reha ja pikk-pikk saba!
Vaevalt jäin ellu. - Mis elajas see niisugune on?
Lõite kartma, kullakesed? Noh, tore on!
Kotofei Ivanovitð! Kotofei Ivanovitð!
Tulge mulle külla, kostitan pirukatega. - Pirukatega?
Leidub ka hapukoort. - Hapukoort?
Palun, astuge sisse, Kotofei Ivanovitð. - Näu, merci!
Silmad nagu alustassid! - Koonu peal vurrud!
Pardike? Anna aga siia! - Ei, ei anna.
Kellele pardi viid? Anna mulle!
Ainult proovige, kaeban Kotofeile! - Kellele? - Kotofei Ivanovitðile.
Kes see niisugune on, seesamune Fokutei?
Tifukei! - Kotofei!
Kas te siis pole kuulnud? Ta on väejuht!
Ta on vägilaste tõust, koon vurrudega, silmad - voh!
Küüned kui reha ja pikk-pikk saba! Kui sa talle ei poe, sööb hetkega ära!
Tifukei? - Lokutei? Ei. - Ei, pole kuulnud, Lizaveta Patrikejevna.
Kuidas me saaksime teda näha? - Ilma kingitusteta ta vastu ei võta.
Sina, susi, veristad lamba. - Lamba?
Aga sina, Mihhail Ivanovitð, mullika. - Mullika? Kas tõesti sööb ära?!
Sööb ära? - Sööb.
Vaderike! - Patrikejevna! - Minge, minge! Teiega pole nalja.
Popukei! - Tifukei!
Uh, kuidas ehmatasid!
Pole siin kedagi.
Mine, kutsu teda. - Ei, teie olete väärikam.
Ei lähe, olen liiga väsinud.
Hei, punnsilm, tule siia!
Mine kanna ette: tulime kingitustega.
Mine, mine!
Järele neile, järele neile, järele neile!
Jutustas Pastella